Mgr. Pavla Krejčí
§ 589
[Relativní neúčinnost právního jednání]
 (1) Zkracuje-li právní jednání dlužníka uspokojení vykonatelné pohledávky věřitele, má věřitel právo domáhat se, aby soud určil, že právní jednání dlužníka není vůči věřiteli právně účinné. Toto právo má věřitel i tehdy, je-li právo třetí osoby již vykonatelné, anebo bylo-li již uspokojeno.
(2) Neúčinnost právního jednání dlužníka se zakládá rozhodnutím soudu o žalobě věřitele, kterou bylo odporováno právnímu jednání dlužníka (odpůrčí žaloba).

Komentář § 589 NOZ

Pojmem relativní neúčinnost je nahrazen původní pojem odporovatelnost, který používal § 42a ObčZ. Protože se však relativní neúčinnost uplatňuje tzv. odpůrčí žalobou, je pojem odporovatelnosti i nadále použitelný. Podstatou tohoto institutu je ochrana věřitele před jednáním dlužníka, kterým dochází ke zkrácení uspokojení vymahatelné pohledávky věřitele. 

Účel odpůrčího práva
„Účelem institutu odpůrčího práva je náprava zkrácení věřitele. Zkrácení spočívá v částečném či úplném zmaření věřitelova exekučního uspokojení, případně v jeho ztížení či oddálení, což může nastat i v důsledku něčeho jiného než zcizení věci. Náprava zkrácení spočívá pak v obnově možnosti věřitelova exekučního uspokojení.“ Věřitel má na základě komentovaného ustanovení právo dovolat se relativní neúčinnosti zkracujícího právního jednání dlužníka, tedy toho, aby toto právní jednání soud označil vůči věřiteli za právně neúčinné. „Účel odpůrčího práva je třeba spatřovat nejen v exekučním, nýbrž v jakémkoliv uspokojení věřitele, a nikoliv jen z toho, co dlužník zcizil. Odpůrčí právo umožňuje – za současné úpravy zčásti i výslovně – i mimoexekuční uspokojení věřitele, ať už splněním dluhu odpůrcem, přenecháním nabyté věci za účelem uspokojení nebo prodejem nabyté věci mimo exekuci.“

Práva věřitele vzniklá úspěšně uplatněnou odpůrčí žalobou
Věřitel odporuje právnímu jednání dlužníka takzvanou odpůrčí žalobou, na jejímž základě mu může: 
a)	vzniknout právo na uspokojení vůči jiné osobě než dlužníku (věřiteli vzniká právo domáhat se uspokojení pohledávky z toho, co neúčinným jednáním z dlužníkova majetku ušlo (§ 595 odst. 1), nebo 
b)	pokud by to nebylo možné, pak věřiteli náleží náhrada (§ 595 odst. 1).

„Odpůrčí žaloba je žalobou sui generis. Podstatné je, že neúčinnost právního jednání nenastává ze zákona či z právního jednání strany, nýbrž pouze rozhodnutím soudu na základě odpůrčí žaloby.“

Judikatura 
Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 2905/2012 ze dne 11. července 2013
Odpůrčí žaloba je tedy právním prostředkem sloužícím k uspokojení vymahatelné pohledávky věřitele v exekučním řízení, a to postižením věcí nebo jiných majetkových hodnot, které odporovatelným právním úkonem ušly z dlužníkova majetku, popřípadě vymožením peněžité náhrady ve výši odpovídající prospěchu získanému z odporovatelného právního úkonu (srov. též rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 17. 5. 1999, sp. zn. 2 Cdon 1703/96, který byl uveřejněn pod č. 26 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, ročník 2000).

Za podmínek stanovených v § 596 se může věřitel též domáhat náhrady škody, a to tehdy, pokud nabyla třetí osoba takové právo k věci, z níž by se věřitel mohl jinak domoci uspokojení, že se proti této osobě neúčinnosti dovolat nelze; povinnost k náhradě škody má ten, proti němuž se věřitel mohl neúčinnosti právního jednání dříve dovolat (viz komentář k § 596). 

V případě úspěchu odpůrčí žaloby se zkracující právní jednání stává neúčinným pouze vůči věřiteli; vůči ostatním osobám zůstává účinné. Příkladem může být darování nemovitosti, kdy otec daruje dceři rodinný dům, přičemž tímto jednáním docílí zkrácení možnosti svého věřitele na uspokojení jeho pohledávky. Věřitel se může domáhat odpůrčí žalobou určení, že darování je vůči němu právně neúčinné. Pokud soud jeho žalobě vyhoví, bude se moci věřitel domáhat uspokojení z darované nemovitosti vůči dceři dlužníka. Vlastnické právo obdarované k domu však zůstane nedotčeno, a to rovněž z pohledu věřitele, který uplatňuje relativní neúčinnost darování. 

Výjimku z výše uvedeného pravidla tvoří univerzální či singulární právní nástupce osoby, která měla z jednání dlužníka prospěch (viz komentář k § 594) a osoby, které nabyly věc nebo právo k věci zapsané ve veřejném seznamu, pokud byla do tohoto seznamu zapsána poznámka o podání odpůrčí žaloby (viz komentář k § 594). Vůči těmto osobám je právní jednání v případě úspěchu odpůrčí žaloby taktéž neúčinné.

Naplnění podmínek odpůrčí žaloby
Podmínky úspěšného uplatnění relativní neúčinnosti: 
1)	platnost právního jednání, které je napadáno odpůrčí žalobou, 
2)	existence pohledávky věřitele, 
3)	vykonatelnost pohledávky věřitele, 
4)	věřitel musí tvrdit a prokázat, že právním jednáním dlužníka došlo ke zkrácení jeho nároku, 
5)	naplnění některé ze skutkových podstat uvedených v § 590 a § 591,
6)	vůči dlužníkovi z vykonatelné pohledávky věřitele není vedeno insolvenční řízení. 

Ad 1) Platnost právního jednání, které je napadáno odpůrčí žalobou 
Ačkoli se objevuje názor opřený o rakouskou a německou odbornou judikaturu (např. komentář Leges), že odporovat lze i neplatnému právnímu jednání, český Nejvyšší soud tuto problematiku řeší opačně – např. v rozsudku ze dne 22. října 2013, sp. zn. 21 Cdo 3782/2012 uvádí: „… pouze platný právní úkon může být úspěšně napaden odpůrčí žalobou; právní úkon, který není platný a který tedy nevyvolává žádné právní účinky, nemůže naplnit jeden ze základních předpokladů odporovatelnosti, tj. zkrácení uspokojení pohledávek dlužníkových věřitelů. Neplatnost právního úkonu má přednost před jeho odporovatelností také proto, že působí proti všem, zatímco odporovatelnost se týká pouze poměrů účastníků, ohledně nichž byla vyslovena pravomocným rozhodnutím soudu. Protože odporovat lze pouze platnému právnímu úkonu, má případné zjištění o tom, že právní úkon je neplatný, mimo jiné za následek, že odpůrčí žalobě nemůže být vyhověno (srov. například odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 26. 4. 2001 sp. zn. 21 Cdo 1811/2000, který byl uveřejněn pod č. 134 v časopise Soudní judikatura, roč. 2001).“

K tomu, aby byla odpůrčí žaloba úspěšná, musí tedy věřitel posoudit, zda se opravdu jednalo o platné či neplatné právní jednání. „Pro posouzení, o který z těchto následků se v konkrétním případě jedná, je rozhodující, zda právní úkon uzavírali v úmyslu zkrátit věřitele oba účastníci nebo pouze dlužník; v prvním případě jde o úkon neplatný, v druhém (pouze) o úkon odporovatelný.“ (rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 25. dubna 2007; sp. zn. 20 Cdo 2886/2006). 

Výše uvedenou judikaturu respektovala zcela zjevně i koncepce komentovaného ustanovení, jelikož v důvodové zprávě k NOZ je uvedeno: „Osnova nesleduje rozmnožení skutkových podstat neúčinnosti. Respektuje se skutečnost, že relativní bezúčinnost právních jednání je právní institucí doplňkovou, vzhledem k základnímu významu právní úpravy platnosti a neplatnosti právních jednání.“ 

Eventuální petit žaloby
Žalobu je z tohoto důvodu dobré mnohdy koncipovat jako žalobu s eventuálním petitem – a to jako odpůrčí žalobu a zároveň jako žalobu o určení, že dlužník je stále vlastníkem věci, přičemž soud rozhodne podle skutkových zjištění, která v rámci řízení vyjdou najevo, pro které řešení jsou naplněny podmínky. V takovém případě budou účastníky řízení věřitel, dlužník i třetí osoba, která nabyla nebo měla nabýt právo z neplatného či relativně neúčinného jednání. V případě odpůrčí žaloby je účastníkem pouze věřitel a osoba, která nabyla právo z relativně neúčinného jednání (viz níže). 

Podmínky pro podání určovací žaloby
K tomu je třeba dodat, že k podání určovací žaloby je třeba, aby věřitel prokázal naléhavý právní zájem na podání takové žaloby. Touto otázkou a také střetem právní úpravy relativní neúčinnosti právního jednání a jeho neplatnosti se zabýval Nejvyšší soud například v rozhodnutí ze dne 31. 8. 2005, sp. zn. 30 Cdo 1943/2004 (podstatná část rozhodnutí je uvedena níže v judikatuře), ve kterém dospěl k závěru, že věřitel může mít naléhavý právní zájem na určení neplatnosti smlouvy za těchto podmínek: 
•	pokud vyhovění takové žalobě může mít příznivý dopad na jeho právní postavení,
•	věřitel musí v době rozhodování o neplatnosti právního jednání disponovat vykonatelným právním titulem ke své pohledávce. 

Judikatura
1. Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 30 Cdo 2435/2006 ze dne 5. března 2008
Dlužník, který není schopen plnit své splatné závazky, může zmařit (zcela nebo zčásti) uspokojení pohledávky svého věřitele také tím, že právním úkonem zvýhodní jiného svého věřitele. Takový postup je protiprávní. Právním následkem takového právního úkonu není jeho odporovatelnost, ale absolutní neplatnost.

Střet žaloby určovací a odpůrčí; podmínky pro podání určovací žaloby 
2. Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 30 Cdo 1943/2004 ze dne 31. srpna 2005
Nejvyšší soud v rozsudku z 6. 3. 2001, sp. zn. 22 Cdo 797/2000, publikovaném pod C 290, svazek 3 Souboru, dovodil, že naléhavý právní zájem na určení neplatnosti smlouvy podle § 80 písm. c) o. s. ř. může mít i osoba, která není účastníkem smlouvy, jestliže by vyhovění takové žalobě mohlo mít příznivý dopad na její právní postavení. Dále uvedl Nejvyšší soud v rozsudku z 11. 12. 2002, sp. zn. 22 Cdo 1377/2001, že žalobce může mít naléhavý právní zájem na určení, že vlastníkem určité nemovitosti je žalovaný (podle vykonatelného rozsudku povinný dlužník žalobce), který ji převedl na jinou osobu, přestože mu to zakazovalo předběžné opatření soudu, jestliže tímto určením získá doklad nezbytný pro nařízení výkonu rozhodnutí prodeje nemovitostí, a že odporovat lze jen platnému právnímu úkonu. Z těchto rozhodnutí především vyplývá, že naléhavý právní zájem na určení vlastnického práva k nemovitostem podle § 80 písm. c) o. s. ř. může mít i osoba, která nebyla nebo není vlastníkem nemovitostí, která nechce být zapsána jako vlastník nemovitostí v katastru nemovitostí, ale je osobou, pro kterou je určení vlastnického práva nutné z hlediska uplatnění jejích vykonatelných pohledávek cestou soudního výkonu rozhodnutí prodejem těchto nemovitostí. 

Nedostatek naléhavého právního zájmu žalobce na požadovaném určení nelze bez dalšího vyvozovat z jeho možnosti uplatnit právo podle § 42a obč. zák., upravujícího odporovatelnost právního úkonu, neboť úspěšně lze odporovat jen platnému právnímu úkonu (srov. rozsudek Nejvyššího soudu z 26. 4. 2001, sp. zn. 21 Cdo 1811/2000, publikovaný v Souboru rozhodnutí Nejvyššího soudu pod č. C 457). Jestliže by však právní úkon byl učiněn se záměrem (úmyslem) znemožnit (nebo alespoň podstatně ztížit) věřiteli dosáhnout uspokojení jeho pohledávek (např. tím, že se zbavuje svého majetku), je takovýto právní úkon – v závislosti na konkrétních okolnostech jednotlivého případu – buď neplatný (podle ust. § 39 obč. zák. pro rozpor s účelem zákona nebo pro obcházení zákona), nebo sice platný, avšak odporovatelný (srov. § 42a obč. zák) – k tomu srov. rozsudek NS ČR ze dne 9. 6. 2000, sp. zn. 21 Cdo 1880/99). Z toho vyplývá, že byla-li by darovací smlouva absolutně neplatným právním úkonem, nebylo by možno uplatnit právo podle § 42a obč. zák., a takové žalobě by soud nemohl vyhovět. (…).

Správný je však názor odvolacího soudu, že naléhavý právní zájem žalobce na požadovaném určení není dán z tohoto důvodu, že dosud (ke dni rozhodnutí soudu) nedisponuje vymahatelnou pohledávkou vůči prvnímu žalovanému. (…) 

Za stavu, kdy v daném řízení bylo zjištěno, že žalobce sice má vůči dlužníkovi splatné, avšak ke dni rozhodování soudu nevymahatelné pohledávky (což platíi ve vztahu k prvnímu žalovanému jako ručiteli), a i pokud by první žalovaný učinil neplatný právní úkon, kterým by uspokojení těchto pohledávek zkrátil prodejem označených nemovitostí (o nichž je tvrzeno, že jsou vlastnictvím prvního žalovaného, přičemž jako vlastník je v katastru nemovitostí zapsána druhá žalovaná), nemá žalobce naléhavý právní zájem na určení, že první žalovaný je vlastníkem těchto nemovitostí. 

Ad 2) Existence pohledávky věřitele 
„Odporovat lze jen ve prospěch peněžité pohledávky. Pokud dlužník jednáním zkrátil uspokojení jiné pohledávky, lze odporovat jen pro případnou náhradní peněžitou pohledávku.“

Pohledávka, jejíž uspokojení je zkráceno právním jednáním dlužníka, musí existovat již v době, kdy je činěno právní jednání, kterému věřitel odporuje (a to alespoň jako pohledávka budoucí). V této době se pochopitelně nemusí jednat o pohledávku vykonatelnou. Zároveň musí tato pohledávka existovat v době, kdy soud rozhoduje o odpůrčí žalobě, tedy ke dni vyhlášení rozsudku, neboť pro rozsudek je v souladu s § 154 odst. 1 OSŘ rozhodující stav v době jeho vyhlášení. Naopak tomu, aby soud vyhověl žalobě věřitele, nebrání, pokud je pohledávka dlužníka promlčena (rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 3. 10. 2007, sp. zn. 26 Cdo 2684/2007 – níže citovaný).

Judikatura
1. Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 549/2001 ze dne 22. ledna 2002
Věřitelem může být – jak uvedeno již výše – jen ten, kdo má za dlužníkem pohledávku. Z hlediska ustanovení § 42a obč. zák. není rozhodné, zda jde o pohledávku splatnou či nesplatnou, popřípadě budoucí; významné je, že vznikl závazkový právní vztah, z něhož vznikla pohledávka nebo z něhož má pohledávka v budoucnu vzniknout. Ten, kdo nemá za dlužníkem pohledávku, nemůže být jeho věřitelem a je také – jak správně uvádí odvolací soud – pojmově vyloučeno, aby dlužník učinil právní úkon v úmyslu zkrátit „svého věřitele“ (tj. zkrátit uspokojení věřitelovy pohledávky). Aktivně věcně legitimován k odpůrčí žalobě je proto jen ten, kdo má za dlužníkem pohledávku v době, kdy byl učiněn odporovaný právní úkon, a to i pohledávku nesplatnou nebo pohledávku, která má na základě vzniklého závazkového právního vztahu vzniknout až v budoucnu.

2. Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 31 Cdo 1704/98 ze dne 18. května 1999
Právní úkon dlužníka je za podmínek uvedených v ustanovení § 42a odst. 2 obč. zák. odporovatelný nejen tehdy, jestliže pohledávka věřitele byla vymahatelnou již v době, kdy byl učiněn, ale i v případě, že byl učiněn dříve, než se věřitelova pohledávka za dlužníkem stala vymahatelnou.
 
3. Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 26 Cdo 2684/2007 ze dne 3. října 2007
Ve smyslu citovaného ustanovení § 100 odst.1 obč. zák. tato osoba odlišná od dlužníka není tudíž oprávněna vznést v tomto řízení námitku promlčení věřitelovy pohledávky a soud k ní proto nepřihlíží. Rozhodující pro závěr soudu, že pohledávka je vymahatelná, je posouzení, zda pohledávka byla věřiteli přiznána vykonatelným rozhodnutím nebo jiným titulem, podle kterého lze nařídit výkon rozhodnutí (exekuci). Ve světle uvedených závěrů judikatury je třeba souhlasit i s názorem odvolacího soudu, že námitku promlčení věřitelovy pohledávky by bylo možno uplatnit až v řízení o výkon rozhodnutí (exekuci), byl-li právní úkon dlužníka prohlášen vůči věřiteli neúčinným podle ustanovení § 42a obč. zák. Výkon rozhodnutí (exekuce) je v takovém případě třeba vést proti osobě, v jejíž prospěch byl právní úkon učiněn, a nikoliv proti dlužníku. Této osobě, jež je z hlediska procesního v postavení povinného, tudíž náleží i všechna práva, která může povinný v řízení o výkon rozhodnutí (exekuci) uplatnit, mimo jiné i právo namítat promlčení pohledávky věřitele (oprávněného) přiznané vykonatelným rozhodnutím nebo jiným titulem, podle kterého lze nařídit výkon rozhodnutí (exekuci).

Ad 3) Vykonatelnost pohledávky věřitele 
Podmínkou úspěšnosti odpůrčí žaloby je, aby věřitel disponoval vykonatelnou pohledávkou, tedy takovou pohledávkou, „která byla věřiteli přiznána vykonatelným rozhodnutím nebo jiným titulem, podle kterého lze nařídit výkon rozhodnutí (exekuci)“. 

Dřívější judikatura týkající se odporovatelnosti podle ObčZ dospěla ve vztahu k požadavku na okamžik, kdy musí být pohledávka vykonatelná, k následujícímu stanovisku: „Není-li v době rozhodování soudu o odpůrčí žalobě pohledávka žalobce za dlužníkem ještě vymahatelná a domáhá-li se žalobce této pohledávky v jiném řízení, které dosud nebylo pravomocně skončeno (například u soudu), je zpravidla dán důvod k přerušení řízení o odpůrčí žalobě podle ustanovení § 109 odst. 2 písm. c) o. s. ř.“ Na druhou stranu ale ObčZ nehovořil z hlediska uplatnění odporovatelnosti o pohledávce vykonatelné, ale o pohledávce vymahatelné. Je proto otázkou, zda je výše naznačený postup nadále možný. Dle mého názoru takovému postupu nic nebrání, když je pro rozsudek rozhodný okamžik, kdy bude soud rozsudek vyhlašovat (§154 odst. 1 OSŘ). 

Na druhou stranu právní úprava umožňuje věřiteli učinit tzv. výhradu neúčinnosti právního jednání dle § 593. Výhradu může věřitel učinit dříve, než se jeho pohledávka stane vykonatelnou, přičemž jejím účelem je vyhrazení si práva dovolat se neúčinnosti právního jednání. Výhrada se činí prostřednictvím notáře, exekutora nebo soudu, který musí výhradu oznámit tomu, vůči komu se neúčinnosti právního jednání věřitel dovolává. Věřiteli okamžikem doručení výhrady neběží lhůty k dovolání se neúčinnosti právního jednání uvedené v § 590. Je však otázkou, zda zařazením možnosti učinit výhradu neúčinnosti právního jednání, došlo k zabránění možnosti procesně postupovat výše uvedeným způsobem. Rozdíl mezi oběma instituty je totiž značný a účinky výhrady dle § 593 a účinky podané žaloby jsou diametrálně odlišné. Například výhradu neúčinnosti právního jednání nelze poznamenat do veřejného rejstříku a není tak účinná vůči osobám, které věc nebo právo k věci následně nabudou (blíže k tomu komentář § 593). 

Je třeba říci, že komentářová literatura se v názoru na výše uvedenou problematiku rozchází - komentář Beck jednoznačně uvádí, že musí v okamžiku podání návrhu na vyslovení relativní neúčinnosti věřitel disponovat vykonatelnou pohledávkou, jinak musí být návrh zamítnut. Naopak komentář Leges je toho názoru, že řízení může být zahájeno ještě před tím, než se pohledávka věřitele stane vykonatelnou, s tím že bude přerušeno (tedy shodně s výše uvedenou judikaturou). Osobně se přikláním k tomu názoru, že doposud aplikovanému postupu s přerušením řízení nic nebrání; opačný výklad by dle mého názoru naopak mohl naprosto znemožnit uspokojení věřitele a institut relativní neúčinnosti by tak zcela ztratil na významu. 

Judikatura
Odporovatelnost při opětovných dávkách a plnění 
1. Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 26 Cdo 2684/20071 ze dne 3. října 2007
Z uvedeného současně vyplývá, že věřitel se může, v důsledku účinků pravomocným soudním rozhodnutím určené odporovatelnosti, domáhat nařízení výkonu rozhodnutí (exekuce) postižením toho, co odporovaným (právně neúčinným) právním úkonem ušlo z dlužníkova majetku (na základě http://smutnyexekutor.cz/ titulu vydaného proti dlužníku) vůči osobě, v jejíž prospěch byl právní úkon učiněn, jen k uspokojení své pohledávky (přiznané exekučním titulem) nejvýše v rozsahu, v jakém byla vymahatelnou v okamžiku rozhodnutí soudu o odpůrčí žalobě. Pro vymáhání opětujícího se plnění to mimo jiné znamená, že je může požadovat pouze v rozsahu, v jakém bylo (podle exekučního titulu) opětující se plnění (již) splatné. Jen v takovém rozsahu totiž představovalo vymahatelnou pohledávku ve smyslu § 42a odst. 1 občanského zákoníku. Okolnost, že následně dlužník nemusí řádně a včas splnit ani další opětující se plnění, zde není rozhodná a na tato „následná“ plnění se rozhodnutí soudu o odporovatelnosti právního úkonu nevztahuje.

Ad 4) Věřitel musí tvrdit a prokázat, že právním jednáním dlužníka došlo ke zkrácení jeho nároku 
Odpůrčí žaloba může být úspěšná pouze tehdy, pokud se v rámci řízení prokáže, že došlo ke zkrácení možnosti uspokojení pohledávky věřitele; tedy že věřitel není schopen se uspokojit z jiného majetku dlužníka. 
Musí tedy dojít:
a)	jednáním dlužníka
b)	k objektivnímu zmenšení majetku dlužníka nebo k jeho nezhojnění,
c)	což má za následek zkrácení možnosti uspokojení věřitele.

Důkazní břemeno nese věřitel.

a) Jednání dlužníka
Odporovat je možné především právnímu jednání dlužníka. Právní jednání se ovšem může „týkat i majetku, který má dlužník ve společném jmění manželů, nikoliv ale majetku třetí osoby“. Není na překážku úspěšnému uplatnění odpůrčí žaloby, pokud právo třetí osoby, která měla z odporovatelného úkonu prospěch, je již vykonatelné, anebo bylo-li již uspokojeno. Je tedy lhostejné, že třetí osoba k právu disponuje vykonatelným právním titulem (např. dlužník uzavře s touto třetí osobou zkracující právní jednání, které následně nesplní, a třetí osoba se bude domáhat jeho splnění u soudu). 

Jednání dlužníka buď musí být: 
•	úmyslné (viz komentář k § 590) nebo
•	bezúplatné (viz komentář k § 591) nebo
•	mrháním (viz komentář k § 592). 

„Rozhodovací praxe soudů potom dovodila, že odporovat lze vedle právních jednání dlužníka rovněž právním jednáním jiných osob. Věřitel je tak za stanovených podmínek oprávněn odporovat nejen právním jednáním, která učinil dlužník, ale i právním jednáním ručitele a dalších osob, které jsou z důvodu akcesorické a subsidiární povinnosti zákonem zavázány (zejména z titulu zajištění závazků) uspokojit pohledávku věřitele.“ 

b) Objektivní zmenšení majetku dlužníka nebo jeho nezhojnění
„Právní jednání dlužníka, u něhož se lze domáhat relativní neúčinnosti, je jednání v neprospěch věřitele různého charakteru. Jde o nakládání s majetkem (zcizování práv a věcí), ale i o každé jednání dlužníka, které zkracuje, resp. může zkrátit věřitelovy vymahatelné pohledávky. Na druzích a povaze těchto jednání nezáleží. Jednání může být aktivní, ale též opomenutí.“ Jednání dlužníka může spočívat většinou v převodu určitého majetku dlužníka na třetí osobu, může se však jednat i o zatížení věci v majetku dlužníka, nenabytí věci či práva apod. „Do kategorie těchto jednání lze zařadit i procesněprávní úkony.“ 

Pokud se týká možnosti odporovat právnímu jednání dlužníka, kterým dochází k zatížení majetku dlužníka, je třeba říci, že k němu zaujímá Nejvyšší soud poměrně odtažité stanovisko (viz rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 4369/2010 ze dne 17. 5. 2012,).

c) Zkrácení možnosti uspokojení věřitele
„Zkrácením věřitele se tradičně rozumí nejenom úplné nebo částečné zmaření exekučního uspokojení, ale i jeho ztížení nebo oddálení. (…) K odpůrčímu právu nestačí hrozba zkrácení, tedy očekávání, že v majetku dlužníka nastane v budoucnu stav, který znemožní, ztíží či oddálí exekuci. (...) Preventivně odporovat nelze.“

Za odporovatelné právní jednání dlužníka lze označit pouze takové právní jednání, které vede k tomu, že věřitel nemůže dosáhnout uspokojení své pohledávky z majetku dlužníka, protože zbývající majetek dlužníka takové uspokojení pohledávky neumožňuje. Pokud by tedy dlužník disponoval zbývajícím majetkem v hodnotě dostačující pro uspokojení pohledávky věřitele, nemůže být odpůrčí žaloba úspěšná (k tomu např. rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 2088/2000 ze dne 22. 6. 2001). Soud proto musí posoudit jmění dlužníka – tedy majetek i dluhy (§ 495), a nikoli pouze jeho aktiva a musí dojít k závěru, jakého uspokojení mohl věřitel dosáhnout před právním jednáním dlužníka, u něhož se domáhá vyslovení relativní neúčinnosti, a jak se právní jednání dlužníka odrazilo v možnosti uspokojení věřitele.

Judikatura
1. Rozsudek Nejvyššího soudu České republiky sp. zn. 30 Cdo 1606/2004 ze dne 22. února 2005
Žalující věřitel je povinen mimo jiné tvrdit a prokázat, má-li být jeho žaloba úspěšná, že dlužníkův odporovaný právní úkon, tedy právní úkon napadený odpůrčí žalobou, objektivně zkracuje uspokojení jeho vymahatelné pohledávky, tedy odporovatelný právní úkon dlužníka zejména vede ke zmenšení majetku dlužníka a že v důsledku něho nastalé zmenšení majetku dlužníka má současně za následek, že věřitel nemůže dosáhnout uspokojení své pohledávky z jeho majetku, ačkoli nebýt těchto úkonů, by se z majetku dlužníka uspokojil (srov. rozsudek Nejvyššího soudu České republiky ze dne 1. 12. 2000, sp. zn. 21 Cdo 2662/99).

2. Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 30 Cdo 4254/2010 ze dne 30. srpna 2011
Věřitel nese břemeno tvrzení a důkazní břemeno o tom, že dlužníkovy právní úkony zkracují uspokojení jeho pohledávky (srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 22. 1. 2002, sp. zn. 21 Cdo 549/2001, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 64, ročník 2002). Ke zkrácení uspokojení vymahatelné pohledávky věřitele tedy nemůže dojít, zmenší-li se sice majetek dlužníka, avšak vlastní-li dlužník navzdory odporovanému právnímu úkonu a dalším svým dluhům takový majetek, který sám o sobě postačuje k tomu, aby se z něho věřitel uspokojil. V případě, že dlužníkův právní úkon neměl za následek zmenšení jeho majetku, neboť za převedené věci, práva nebo jiné majetkové hodnoty obdržel jejich obvyklou cenu nebo mu za ně byla jinak poskytnuta přiměřená (rovnocenná) náhrada, rovněž nemůže dojít ke zkrácení uspokojení věřitelovy pohledávky; i když má dluhy, nenastalo v důsledku tzv. ekvivalentního právního úkonu zmenšení dlužníkova majetku a k uspokojení věřitelovy pohledávky může sloužit dlužníkův majetek – i když změnil podobu svých aktiv – ve stejné hodnotě (ceně), jako kdyby k těmto právním úkonům nedošlo. Rozhodným okamžikem pro posouzení ekvivalentnosti převodu dlužníkových věcí, práva nebo jiných majetkových hodnot je jeho účinnost; u nemovitostí zapisovaných do katastru nemovitostí je jím den, k němuž nastaly účinky vkladu práva do katastru nemovitostí.

3. Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 4369/2010 ze dne 17. května 2012
Věřitel může s úspěchem odporovat dohodě o vypořádání dědictví schválené pravomocným usnesením o dědictví, kterou dlužník (jako dědic) uzavřel v úmyslu zkrátit své věřitele, jsou-li pro vyslovení odporovatelnosti splněny všechny předpoklady uvedené v ustanovení § 42a obč. zák.

Odporovatelnost právního jednání náhradních dlužníků
4. Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 31 Cdo 870/99 ze dne 26. října 1999
Pojem „dlužník“ užitý v ustanovení § 42a obč. zák. nelze vykládat – zejména se zřetelem ke shora uvedenému účelu odpůrčí žaloby – ve stejném smyslu, v jakém je užit při úpravě závazkového práva, obsažené v části osmé zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník (ve znění pozdějších předpisů). Uvedený pojem nelze posuzovat jen podle významu použitého slova, ale zejména za použití pravidel logického a systematického výkladu. Hovoří-li zákon při úpravě závazkového práva o „dlužníku“, je z kontextu, v jakém tento pojem užívá, nepochybné, že má na mysli jen tzv. hlavního dlužníka; osoby, které jsou rovněž povinny uspokojit věřitele z důvodu zajištění závazku, označuje jinak. Z obsahu ustanovení § 42a obč. zák. je však zřejmé, že v něm uvedený pojem „dlužník“ zahrnuje nejen tzv. hlavního dlužníka, ale i další osoby, které jsou z důvodu akcesorické a subsidiární povinnosti zavázány uspokojit věřitele (tzv. náhradní dlužníky); k takovýmto osobám patří – jak vyplývá z výše uvedeného – rovněž ručitel.

Odporovatelnost zástavního práva 
4. Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 4369/2010 ze dne 17. května 2012
Vznik zástavního práva na základě písemné smlouvy uzavřené mezi dlužníkem a zástavním věřitelem nemá sám o sobě za následek zmenšení majetku dlužníka, neboť dlužník zůstává i po vzniku zástavního práva nositelem vlastnického nebo jiného práva k zástavě, která proto z jeho majetku neuchází. Věřitel, jehož pohledávka vůči dlužníkovi není zajištěna zástavním právem, se proto může na základě titulu způsobilého k výkonu rozhodnutí (exekučního titulu), vydaného proti dlužníku, domáhat proti dlužníkovi nařízení výkonu rozhodnutí (exekuce) postižením zástavy bez ohledu na to, že k zástavě bylo zřízeno zástavní právo k zajištění pohledávky jiného věřitele. Protože odpůrčí žaloba je – jak bylo uvedeno výše – právním prostředkem sloužícím k uspokojení vymahatelné pohledávky věřitele v řízení o výkon rozhodnutí (v exekučním řízení) postižením věcí nebo jiných majetkových hodnot, které odporovaným právním úkonem ušly z dlužníkova majetku, popřípadě vymožením peněžité náhrady ve výši odpovídající prospěchu získanému z odporovatelného právního úkonu, vedeném proti osobě, v jejíž prospěch byl právní úkon učiněn, nemůže být tato žaloba věřitelem úspěšně uplatněna vůči zástavnímu věřiteli, který uzavřel s dlužníkem zástavní smlouvu k zajištění své pohledávky, jestliže zástavní věřitel neučinil žádné kroky směřující k tomu, aby se uspokojil ze zástavy, a vedoucí tím ke zmenšení majetku dlužníka, a jestliže proto zástavní právo vzniklé na základě uzavřené smlouvy plní (zatím) jen zajišťovací funkci.

Jiná situace z pohledu věřitele nastává v případě, kdy zástavní věřitel, jehož pohledávka nebyla včas splněna, přikročí k tomu, aby svou pohledávku uspokojil ze zástavy, a kdy se tedy již uplatní i uhrazovací funkce zástavního práva. Z uvedeného vyplývá, že uplatnění práva zástavního věřitele na uspokojení jeho pohledávky ze zástavy na základě smlouvy o zřízení zástavního práva, uzavřené mezi ním a dlužníkem, zkracuje možnost věřitele uspokojit svou vymahatelnou pohledávku ze zastaveného majetku dlužníka. Nejvyšší soud České republiky proto dospěl k závěru, že uplatnění práva zástavního věřitele na uspokojení jeho pohledávky ze zástavy, k níž vzniklo zástavní právo na základě zástavní smlouvy uzavřené mezi dlužníkem a zástavním věřitelem, může věřitel za podmínek uvedených v ustanovení § 42a občanského zákoníku odporovat. (…)

Odporovatelným právním úkonem tu však nemůže být smlouva o zřízení zástavního práva, která sama o sobě, jak vyplývá z výše uvedeného, nevede ke zmenšení majetku dlužníka, nýbrž právní úkon, kterým zástavní věřitel na základě smlouvy o zřízení zástavního práva uzavřené mezi ním a dlužníkem uplatňuje právo na uspokojení své pohledávky ze zástavy (např. návrh na zpeněžení zástavy ve veřejné dražbě nebo soudním prodejem zástavy, návrh na výkon rozhodnutí prodejem zastavené movité věci, nemovitosti nebo podniku, přihláška pohledávky do zahájeného řízení o výkon rozhodnutí prodejem zastavené movité věci, nemovitosti nebo podniku). Rozhodnutí soudu, jímž by bylo určeno, že právní úkon, kterým zástavní věřitel na základě zástavní smlouvy uzavřené s dlužníkem uplatnil právo na uspokojení své pohledávky ze zástavy v řízení o výkon rozhodnutí prodejem zastavené movité věci, nemovitosti nebo podniku, popřípadě v exekučním řízení, je vůči věřiteli právně neúčinný, by v takovém případě představovalo podklad k tomu, aby se věřitel mohl domáhat uspokojení své vymahatelné pohledávky v řízení o výkon rozhodnutí (v exekučním řízení) postižením zastaveného majetku dlužníka, aniž by se při tomto výkonu rozhodnutí (exekuci) ve vztahu mezi věřitelem a zástavním věřitelem přihlíželo k lepšímu pořadí zástavního věřitele při uspokojování pohledávek, které zástavní věřitel získal uzavřením zástavní smlouvy na úkor věřitele a které by věřitel, jehož odpůrčí žalobě bylo vyhověno, mohl úspěšně popřít tzv. odporovou žalobou podle ustanovení § 267a o. s. ř. podanou proti zástavnímu věřiteli.

Ad 5) Naplnění některé ze skutkových podstat uvedených v § 590 a § 591
Která právní jednání jsou relativně neúčinná, je třeba hledat v § 590 a § 591, které obsahují výčet skutkových podstat. Tato ustanovení obsahují také časové lhůty, ve kterých musí věřitel své právo uplatnit. Viz společný komentář k těmto ustanovením. 

Ad 6) Vůči dlužníkovi z vykonatelné pohledávky věřitele není vedeno insolvenční řízení
Samostatnou právní úpravu odpůrčího práva obsahují § 235 až § 243 násl. IZ. Pokud je vedeno proti dlužníkovi insolvenční řízení, je třeba důsledně postupovat pouze podle právní úpravy uvedené v insolvenčním zákoně; právní úprava relativní neúčinnosti obsažená v komentovaném ustanovení se zahájením insolvenčního řízení stává neaplikovatelnou. Odpůrčí žalobu podle IZ může podat pouze insolvenční správce. Pokud by v době zahájení insolvenčního řízení probíhalo o téže věci řízení na základě odpůrčí žaloby jiné osoby, nelze v tomto řízení až do skončení insolvenčního řízení pokračovat (§ 239 odst. 1 IZ).

Podání odpůrčí žaloby 
Jak už bylo uvedeno výše, odporuje věřitel právnímu jednání dlužníka takzvanou odpůrčí žalobou, na jejímž základě mu může: 
a)	vzniknout právo na uspokojení vůči jiné osobě než dlužníku (věřiteli vzniká právo domáhat se uspokojení pohledávky z toho, co neúčinným jednáním z dlužníkova majetku ušlo (§ 595 odst. 1), nebo 
b)	pokud by to nebylo možné, pak věřiteli náleží náhrada (§ 595 odst. 1).

„Odpůrčí žaloba je žalobou sui generis. Podstatné je, že neúčinnost právního jednání nenastává ze zákona či z právního jednání strany, nýbrž pouze rozhodnutím soudu na základě odpůrčí žaloby.“

Petit žaloby
Podle toho, který z nároků věřiteli vzniká, je třeba formulovat žalobní petit. Pokud se věřitel domáhá práva na uspokojení z toho, co neúčinným právním jednáním ušlo, pak je třeba žalovat na určení relativní neúčinnosti konkrétního právního jednání. Pokud toto uspokojení není možné, je nutné žalovat na plnění – zaplacení náhrady. Obsahem petitu tedy nemůže být uložení povinnosti strpět výkon rozhodnutí (exekuci) (k tomu např. rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 2 Cdon 1703/96 ze dne 27. května 1999, rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 1489/2000 ze dne 27. května 1999). Pokud si věřitel při podání žaloby není jistý, zda je možné uspokojení jeho pohledávky z toho, co neúčinným jednáním z dlužníkova majetku ušlo (teprve v rámci řízení má dojít k objasnění této otázky), pak může věc řešit eventuálním petitem.

Vhodné je též v petitu označit pohledávku věřitele, pro kterou bylo právní jednání odporováno, „protože exekucí tato pohledávka zčásti či zcela zanikne. Nejlépe lze pohledávku označit odkazem na exekuční titul věřitele proti dlužníku. Odkaz tedy může plnit dvojí funkci: může jednak označit pohledávku, jednak vymezit rozsah exekuce.“ 

Aktivní legitimace
K podání odpůrčí žaloby je aktivně legitimován věřitel, „který měl za dlužníkem pohledávku v době, kdy byl učiněn odporovaný právní úkon, a to i pohledávku nesplatnou nebo pohledávku, která má na základě vzniklého závazkového právního vztahu vzniknout až v budoucnu. Pohledávka za dlužníkem přitom nemusí být v této době ještě vymahatelná; z hlediska věcné legitimace k odpůrčí žalobě postačuje, aby pohledávka za dlužníkem byla vymahatelná alespoň v době rozhodnutí soudu o podané odpůrčí žalobě.“ (Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 549/2001 ze dne 22. ledna 2002)

Pasivní legitimace
„Pasivně legitimován není dlužník, ale je jím třetí osoba, vůči níž neúčinné jednání směřovalo, či z něj měla prospěch.“ „Pasivní legitimace je však dána též u jeho univerzálního (§ 594 odst. 1 NObčZ) a za určitých podmínek i singulárního právního nástupce (§ 594 odst. 2 NObčZ).“

Rozsudek
O žalobě soud rozhoduje rozsudkem. O žalobě nelze rozhodnout rozsudkem pro zmeškání, neboť jím dochází ke vzniku právních poměrů mezi účastníky. Rozsudek má totiž konstitutivní charakter (§ 153 odst. 3 OSŘ). 

Judikatura
1. Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 2 Cdon 1703/96 ze dne 27. května 1999
„Rozhodnutí soudu, kterým bylo vyhověno žalobě na určení, že právní úkon dlužníka je vůči věřiteli neúčinný ( § 42a obč. zák.), představuje podklad k tomu, že se věřitel může na základě titulu způsobilého k výkonu rozhodnutí (exekučního titulu) vydaného proti dlužníku domáhat nařízení výkonu rozhodnutí (exekuce) postižením toho, co odporovaným právním úkonem ušlo z dlužníkova majetku, a to nikoliv proti dlužníku, ale vůči osobě, v jejíž prospěch byl právní úkon učiněn. 

Z ustanovení § 42a obč. zák. nevyplývá právo žalobce domáhat se vůči žalovanému uložení povinnosti strpět výkon rozhodnutí prodejem nemovitostí, které byly předmětem odporovaného právního úkonu.

2. Rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 1489/2000 ze dne 27. května 1999
Byl přijat názor, že smyslem žaloby podle ustanovení § 42a obč. zák. (odpůrčí žaloby) je – uvažováno z pohledu žalujícího věřitele – dosáhnout rozhodnutí soudu, kterým by bylo určeno, že je vůči němu neúčinný dlužníkem učiněný právní úkon, jenž zkracuje uspokojení jeho vymahatelné pohledávky. Rozhodnutí soudu, kterým bylo odpůrčí žalobě vyhověno, pak představuje podklad k tomu, že se věřitel může na základě titulu způsobilého k výkonu rozhodnutí (exekučního titulu), vydaného proti dlužníku, domáhat nařízení nebo provedení výkonu rozhodnutí (exekuce) postižením toho, co odporovaným (právně neúčinným) právním úkonem ušlo z dlužníkova majetku, a to nikoliv proti dlužníku, ale vůči osobě, s níž nebo v jejíž prospěch byl právní úkon učiněn. V případě, že uspokojení věřitele z tohoto majetku není dobře možné, musí se věřitel – místo určení neúčinnosti právního úkonu – domáhat, aby mu ten, komu z odporovatelného právního úkonu dlužníka vznikl prospěch, vydal takto získané plnění.

Související ustanovení NOZ 
§ 590 až § 596

Související předpisy 
zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád 
zákon č. 182/2006 Sb, insolvenční zákon

Předchozí právní úprava 
§ 42a ObčZ

Dostupná odborná literatura
1.	Zdeněk Pulkrábek: Odporovatelnost tzv. ekvivalentních právních úkonů, [Právní rozhledy 21/2009, s. 753]
2.	Pulkrábek, Z. Vyhlídky odpůrčího práva (tzv. relativní neúčinnosti) podle nového občanského zákoníku. Právní rozhledy, č. 11/2013.
3.	Karel Eliáš: Neúčinnost dlužníkovy účasti na založení společnosti, [Právní rozhledy 4/1999, s. 176]- 
4.	Řeháček, O., Vrba, M. Relativní neúčinnost právních jednání dle nového občanského zákoníku. Právní rozhledy, č. 21/2013.
5.	Oldřich Řeháček, Milan Vrba: Plnění dluhu jako zvýhodňující právní jednání, [Právní rozhledy 17/2015, s. 573]
6.	Martin Lebeda: Relativní neúčinnost v novém občanském zákoníku, [Právní rozhledy 6/2013, s. 222]
7.	Lavický, P. a kol. Občanský zákoník I. Obecná část (§ 1−654). Komentář. 1. vydání, Praha: C. H. Beck, 2014,
8.	Švestka, J., Dvořák, J., Fiala, J. a kol. Občanský zákoník. Komentář. Svazek I. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2014.
9.	Jiří Švestka, Jiří Spáčil, Marta Škárová, Milan Hulmák a kolektiv Občanský zákoník I, II, 2. vydání, Praha 2009 
10.	Melzer, F., Tégl, P. a kol. Občanský zákoník – Velký komentář. Svazek III. § 419–654. Praha: Leges, 2014.
11.	Eva Cechlová: Stanovisko k rozporu slovního a číselného vyjádření data v notářském zápise o vydědění a závěti, [Ad Notam 6/2009, s. 216]